- Jag ber dig att bli min fru. - Jag vet.
Det gäller Howards End. Vi bör ta en titt på stället.
Jag trodde att ni var Ruth Wilcox!
- Var tycker du att vi ska bo? - I Oniton.
Jag glömmer inte familjen Schlegel.
Om de monopoliserar min far, ska jag säga ifrån.
De svälter! Han sades upp och är utblottad.
- Är du tokig? - Var är mr Wilcox?
Jag ska prata med Henry.
Bli inte sentimental gällande de fattiga.
Jag ogillar din man. Framöver ska jag gå min egen väg.
- Ni får det bekvämare på hotellet. - Är det Henry?
Jag tror på personligt ansvar. Gör inte ni?
Har hon varit din älskarinna?
För tio år sen. Vi kan slå upp förlovningen.
Käraste pojke! Det här ska inte skilja oss åt.
Det är allt eller inget och för mig är det inget.
Det hände långt innan vi möttes. Vore det annorlunda-
-skulle jag ändå skriva samma sak.
Jag förstår...
Käre mr Bast. Jag har talat med mr Wilcox-
- men måste tyvärr meddela att han inte har anställning till er.
Helen, ge honom det här. Paret Bast är av ondo.
Jag har ett rum till dig här. Kan du komma när du får det här?
Jag kanske själv hälsar på Bast och gör det som känns rätt.
Henry, kära du.
Henry, se på mig.
Smit inte undan. Se på mig.
Så där. Det är allt.
Du syftar på gårdagen. Jag har löst dig från förlovningen.
Jag kan hitta på ursäkter, men tänker inte göra det. Nej.
Det får vara.
Lämna det som du vill. Det ska inte bekymra oss.
- Det gör ingen skillnad. - Ingen skillnad?
Att veta att jag inte är den som du trodde?
Jag är inte värdig dig. Hade jag varit värdig...
Jag klarar inte att prata om det. Det får vara.
Du med ditt skyddade liv-
-och dina förfinande intressen-
- vänner och böcker... Du, din syster och kvinnor som ni-
- kan inte förstå vilka frestelser det finns för en man.
Jag har bitter erfarenhet, men du säger att det inte gör skillnad.
Inte för mig.
Är jag den sista till frukost?
Har Helen kommit?
- Har hon skickat nåt meddelande? - Inget som jag känner till.
- Kan du ringa på klockan? - Varför?
- För att fråga. - Klocksnöret är trasigt.
Det hann inte lagas. Jag har en liten gong.
- Jaså? - Ja. Här.
- Tog du med den från London? - Ja.
- Var hittade du den? - Dolly köpte den på Harrods.
- Det är säkert lustigt för dig. - Nej. Tänk inte så.
- Du har rätt att diktera villkor. - Säg inte så.
- Jag kan inte argumentera. - Jo då.
- Sir? - Jo, mr Burton...
...var min syster här i går kväll?
Nej, hon sov på hotellet, så vitt jag vet.
Ska jag skicka dit nån? Jag kan gå dit.
Jag går dit själv, tack.
Det är en enkel historia.
Det var för tio år sen, i en garnison på Cypern.
Jag var långt borta från gott inflytande och från England.
Jag var väldigt ensam och saknade att höra en kvinnas röst.
Jag har sagt för mycket för att bli förlåten.
Men jag har redan förlåtit dig, Henry.
- Ja? Vad är det? - Det är jag, Tibby.
Helen? Kom in! Qing jinlai!
- Jag fick ditt telegram. - Ska jag servera lunch?
- Ja, tack. - Ja, sir.
- Är allt som det ska? - Ja då. Vad sa du när jag kom?
Jag? Qing jinlai.
Kinesiska för "varsågod, kom in". Det kan sägas på fem sätt.
Utelämnar man "qing", blir det "kom in".
Nästan. Sen finns qing jinlai ba.
Åh, Tibby.
Du ser hemsk ut. Är nåt på tok?
- Jag kommer från Oniton. - Oniton? Jag trodde...
Jag kommer från Oniton. Det har hänt en del där.
Vill du ha lunch?
Jag vet inte vad jag ska göra, Tibby.
Jag är upprörd för nåt som gäller Meg, men jag vill inte träffa henne.
Jag kom för att berätta att jag ska resa till München eller till Bonn.
- Ni får dela på mina möbler. - Men...
Jag har ont i huvudet.
Gick nåt fel på Evies bröllop?
Inte där.
Får Annie komma in med maten? Eller ska jag ta den i dörren?
Får jag torka ögonen först?
Annie, kan du återkomma om en stund?
Ja då, sir! Är allt som det ska, miss Helen?
Ja då, tack, Annie!
Leonard kände till det hela tiden.
Meg kan inte ha hört det än, tror jag.
Låt dem gifta sig.
Frågan om kompensation kvarstår. Ingen betalar, om inte jag gör det.
Det här är mellan oss. Meg kan inte få veta.
Jag ska överföra 5000 pund till dig-
- och när jag är i Tyskland, ska du ge dem paret Bast.
- Herregud! - Småsmulor hjälper ingen.
Jag har möjlighet att göra nåt, att hjälpa nån ur avgrunden.
Folk kommer att se det som anmärkningsvärt.
Strunta i folk! Det är hälften av vad du äger.
Inte hälften. Jag har för mycket.
Min gåva kan ge dem 115-200 pund att leva på. Det räcker inte.
- Jag vet att du inte förstår mig. - Jag? Jag förstår ingen.
- Kommer du att göra det? - Tydligen.
Tack, Tibbykins. Du har varit så snäll mot mig.
Mr Theobald Schlegel, 2 Wickham Place.
Jag tackar för det generösa erbjudandet-
- men bifogar miss Schlegels check på 5000 pund.
Vänligen returnera den till henne.
Kära Helen! Mr Bast returnerade din check, då han inte är i behov.
Käre Tibby! Hitta paret Bast och tvinga dem att ta emot checken.
Kära Helen! Det tog en stund att hitta deras adress i Lambeth.
Jag har försökt flera gånger, men de verkar ha uppslukats av jorden.
Jag måste medge att med tanke på lockelsen som jag erbjöd-
- är din Leonard Bast en storartad man, trots allt.
Käre Tibby! Du måste hitta dem.
De får inte vara hemlösa på grund av mig.
Kära Helen! Du måste nog överge ditt filantropiska försök-
- och återinvestera pengarna på nåt klokt sätt.
På vår blivande svågers inrådan-
- har jag köpt aktier i Nottingham and Derby Railway-
-och märkbart ökat mina tillgångar.
Jag föreslår att du gör detsamma. Tibby.
Käraste Helen! Henry och jag gifte oss i tisdags.
Tibby och moster Juley närvarade, liksom Charles och mr Cahill.
Jag uppskattar min blygsamma vigsel, men önskar att du hade varit med.
Vi funderar på att hälsa på dig i Innsbruck.
Jag vill så gärna träffa dig där.
Kära Meg! Jag ska resa till Gardasjön i några veckor.
Men jag är osäker på när, så anpassa inget efter mig.
"Jag tillbringar nog sommaren i Italien, kanske i Neapel. H."
Vilket otillfredsställande kort.
Hon lämnade nog Innsbruck för att vi föreslog ett besök där.
- Hon vill inte träffa dig. - Jag beklagar det.
- Jag har inget emot henne, - Varför inte?
Hon har förlorat all självkontroll! Det är så olikt henne, Henry.
Om det blir krig, måste hon återvända.
Bara inte er familj återvänder till Preussen då. Du får inte följa med.
Familjen Schlegel är engelsmän in i ryggmärgen, som moster säger.
Fast det säger hon bara när hon misstänker oss för nåt tyskt.
Vi bör bjuda henne till Ducie Street.
Kan vi inte bjuda henne till Oniton?
Varför? Jag har hyrt ut det.
Hyrt ut Oniton?
Henry! Du sa att vi skulle bo där.
Jaså? Det duger inte.
- Varför sa du inget? - Jag ville inte besvära dig.
Jag fick det bekräftat i morse.
Varför duger inte Oniton? Jag älskar stället.
Det är fel del av Shropshire. Och huset är fuktigt.
Det var nåt nytt att Oniton Grange är fuktigt.
- Har du inga ögon? Ingen hud? - Det tror jag nog.
Naturligtvis är det fuktigt! Det är byggt på lera.
- Och den avskyvärda sjön som... - Avskyvärda?
Nåja, det kanske är att ta i, men du vet vad jag menar.
- Varför flyttade ni dit, då? - För att...
- Varför vill du resa till Innsbruck? - För att hälsa på Helen.
Ja, visst, men frågor kan ställas i oändlighet.
Jag tog Oniton med tanke på Evie.
Hon ville så gärna ha lantbröllop. Jag fick inte ens fråga om jakt.
Hon var rädd att nån annan skulle ta det.
Det finns ingen jakt på Oniton. Det finns inget att jaga där.
Det är ingen fara. Hon fick sitt bröllop och nu ska det bli en skola.
Blir det inte fuktigt för pojkarna?
Det är deras problem. Jag gick igenom allt med dem.
Var ska vi bo? Det vore trevligt att bo nånstans.
Jag har inte bestämt mig än.
Det är inte maj än, vi kan bo här på Ducie Street och leta under sommaren.
Vi måste lämna Wickham snart. Jag...
Ingen fara. Din bror och syster får plats här.
- Det är inte vad jag menar. - Vad är det, då?
- Får jag...? - Varsågod.
Käraste Helen! I dag packades den sista lådan-
- och det sista av flytten gick från Wickham Place.
Jag vet inte om det vore enklare om nån skulle flytta in där efter oss.
Men huset ska rivas och ge plats till lägenheter.
Jag är glad att du slapp se huset tomt, utan liv.
Det känns märkligt att säga farväl till vårt hem utan dig.
Henry skulle kalla det sentimentalt. Tibby bor på Ducie Street-
- och du lika långt bort som förut. Det är för långt bort, Helen!
Henry har erbjudit sig att lagra allt i Howards End.
Till det hyrs ut igen, kan vi våra saker stå där.
Miss Avery tar hand om allt. Hon bor på gården i närheten.
Under tiden, efter långa samtal, ska vi bygga ett hus i Sussex.
Ritningarna blir klara till hösten.
Kära Helen! Berätta när du kommer hem, eller be mig att inte fråga.
Tibby sa att du känner dig omringad. Jag sa att du är i södra Italien.
Dolly och Charles har fått göra sig av med bilen.
Varför får inte Charles mer av förmögenheten?
Jag uppmanar Henry att ge dem mer, men han gör det inte.
Jag saknar dig oerhört och önskar att du skrev ett riktigt brev.
- Dolly! Hur står det till? - Hur står det till?
- Hur mår barnen? - De mår bra.
- Är det ritningarna? Får jag se? - Varsågod.
Hur mår Helen? Kommer hon hem nån gång?
Det är så märkligt.
- Ja. Men Helen är märklig. - Har hon ingen adress?
Nån poste restante i Bayern. Jag hämtar uppgifterna.
Nej, det behövs inte.
Har du hört nyheten? Miss Avery har packat upp era saker.
Varför? Det var inte nödvändigt!
Du bad väl henne om det.
Absolut inte. Hon kanske vädrade sakerna?
Det var mer än så. Golvet verkar täckt av böcker.
Charles undrar vad vi ska göra.
- Böcker? Har hon rört våra böcker? - Det har hon.
Hela hallen är full av dem.
Tack, Dolly. Jag måste åka dig omgående.
En del är min brors och de är värdefulla.
- Hon har ingen rätt. - Hon är nog lite tokig.
Miss Avery? Det är mrs Wilcox!
Är ni här?
Miss Avery!
- Varsågod och stig på, mrs Wilcox! - Tack.
- Jag visste inte... - Kom in.
Men... Det är min fars svärd.
Jag visste inte om det hängde bäst med eller utan svärdslidan.
Det här är inte vad vi menade. Det var inte meningen att packas upp.
Vi väntade oss inte att ni skulle åta er så här mycket.
Huset har stått tomt länge nog.
Vi förklarade inte läget. Det är ett misstag, från vårt håll.
Mrs Wilcox, misstag efter misstag har skett i 50 år.
Det vet jag inte.
Jag vet inte vad jag ska göra.
Kära nån!
Tack så mycket, miss Avery.
Ja, det gör inget.
Det är underbart. Det är underbart.
Ni har inte sett salongen. Och matsalen.
Det är ett misstag, ett missförstånd.
- Vi ska inte bo i Howards End. - Jaså?
Vi ska bygga ett nytt hem i Sussex.
Min del av möblerna ska flyttas dit.
Ni tror inte att ni ska bo här, men det ska ni.
Det återstår att se.
Vi har inga planer på det. Vi behöver ett större hus.
Omständigheterna... Men nån dag, man vet ju aldrig.
Nån dag! Säg inte "nån dag".
- Ni bor här nu. - Gör jag?
Till Helen Schlegel, Poste Restante, München.
Moster Juley sjuk. Stopp. Kom till Swanage. Stopp.
Hälsningar. Stopp. M.
Moster Juley? Raring?
Åh, kära barn.
Ser ni, doktorn? Det är min systers barn.
Jag sa att de skulle komma, här är de nu.
Vi har varit här i dagar. Du säger samma sak varje morgon.
- Jaså? - Tyst, Tibby.
Det gör inget. Du är sjuk. Det är bara en förkylning.
Du har lunginflammation. Det har hon ju.
- Lunginflammation? - Förkylningen utvecklades.
Doktorn säger att du kan repa dig.
- Var är Helen? - Vi fick telegram från München.
Hon kommer med första tåget i morgon.
De är tre stycken, förstår ni.
Så excentriska barn. Men mycket älskvärda.
Mot alla.
Jag håller så mycket av dem, speciellt flickorna.
Er moster bör nog vila.
Hon verkar återfå styrkan.
Med lite tur kan hon återhämta sig.
Jag hoppas det.
Margaret.
Kan ni inte åka ångbåt när Helen kommer?
Vädret är så fint. Tibby kan fortsätta med kinesiskan.
Helen kan inte stanna.
Hon kommer bara för att hälsa på dig.
- Hon ska tillbaka till Tyskland sen. - Jaså? Helen är märklig.
Helen är väldigt märklig.
Läs det här. Hon tänker inte komma alls!
Hennes kontaktadress är via banken.
"Är våra saker i Howards End? Jag vill ta med mig ett par böcker."
"Kära hälsningar, Helen."
- Vad betyder det? - Hon kanske är galen?
Åh, Tibby.
Skriv att moster är i fara, så kommer hon hit.
- Du ville inte ljuga för moster. - Hon är inte rubbad.
- Är Helen det? - Du sa det själv.
- Att hon är ur balans. - Va?
Jag vet inte vad jag ska tro, Tibby.
Det har gått sån tid. Jag är orolig.
Hon får möta oss på banken i London-
- om hon vill veta var hennes förbannade saker är.
Vi försöker med det.
Jag var säker på att hon skulle komma.
- Vad gör vi nu, Tibby? - Ska du fråga mr Wilcox om råd?
- Henry? Varför? - Han är praktiskt lagd.
- Vår syster kan vara tokig. - Säkert inte.
Charles, kom in. Kan du hjälpa oss? Vi är i knipa igen.
Tyvärr. Vad är fakta? Är hon verkligen tokig?
Helen har varit i England i tre dagar, men vägrar att träffa oss.
Hon förbjöd banken att ge oss hennes adress.
Det är det mest utmärkande.
- Har hon betett sig så förut? - Nej!
Hon förorsakar stor sorg, därför tror jag att nåt är fel.
"Galen" är ett hemskt ord, men hon kan inte må bra.
Det är enkelt. Överlåt allt åt mig. Hon vill ha sina böcker.
Vi hänvisar henne till Howards End, så kan ni mötas där.
- Det är det hon inte tillåter. - Säg inget.
- Det är omöjligt. - Varför?
- Det verkar inte omöjligt. - Nej.
Det är omöjligt för att...
Det är inte så vi tilltalar varandra.
- Jag förstår. Du grämer dig för det. - Ja!
Så du vill inte göra nåt så att hon kan lida i ensamhet, som hon vill?
Hon kanske är tokig, men du kan inte lura henne.
- Jag tror inte att hon är tokig. - Vill du ha min hjälp?
- Inte på det viset. - Vi kan hålla Howards End utanför.
Vilka är "vi"?
Min son, vilka är "vi"?
Jag ber om ursäkt. Jag tränger mig på.
Då så. Du har min hjälp om du vill ha den.
Meg?
- Ja, visst. - Bra. Låt mig diktera.
"Möblerna finns i Howards End och kan ses på måndag kl. 15.00"-
- "när personal kan närvara."
"Margaret." Eller vad du vill.
Efter lunch ska Henry och jag överrumpla Helen-
- och frakta henne till dårhuset, antar jag.
Om hon inte blir överlycklig att se oss. Åh, Tibby.
Mi...
Var det nåt fel i eftermiddags?
Nej, far.
Du kanske tar på dig för mycket.
- Hur så? - Fråga inte mig.
Hon är vid huset.
I stallet sa de att en dam har åkt till Howards End.
- Jag förstår inte. - Drick. Vi måste i väg.
- Ja, Margaret, drick nu. - Visst.
Om du inte klarar det, kan jag åka själv.
Jag klarar det. Jag är så orolig.
Så där. Då åker vi.
Mr och Mrs Wilcox är i Howards End.
- När återkommer de? - Det vet inte mr Schlegel.
Hon borde vara framme nu. Vi bör skicka bort hennes bil.
Crane kör inte ända fram, han väntar en bit ifrån.
- Har du nyckeln? - Åh, Henry...
Är hon inte på verandan, går vi in i trädgården.
Vårt mål...
- Varför stannar vi? - För att få med oss läkaren.
- Han är inte äldre än Tibby. - Han behövs.
Vi kan ta henne till nån äldre sen.
Margaret du bad mig om hjälp. God eftermiddag, Mansbridge.
Det här är mrs Wilcox? Det här är mr Mansbridge, läkaren.
Då åker vi, Crane.
Vårt mål är att inte skrämma upp miss Schlegel.
Problemet är av nervös art.
- Har hon utsatts för en chock? - Nej, inget sånt.
- Nåt ärftligt? - Hon har alltid varit lättpåverkad.
Spiritualism och liknande, inget allvarligt.
Musik, litteratur och sånt.
Men det är en normal, charmerande flicka.
- Vänta, jag går först. - Margaret, Margaret!
Margaret!
Meg!
Åh, min älskling!
- Är allt som det ska? - Ja då!
Åh, älskling! Förlåt mig!
Margaret, du ser upprörd ut. Vänta i bilen.
- Gå, Henry. - Vad har du gjort med Helen?
- Älskade, gå. Jag tar hand om det. - Om vad?
- Sluta med det där! - Vad då?
- Vilken början. - Jag kan inte hjälpa det.
Ni måste gå nu. Stanna där!
Vi räknande med er hjälp.
- Kan ni be er syster att komma ut? - Varför?
Seså, Margaret. Det här är hemskt.
- Han är läkare. Öppna. - Nej.
- Ni behöver oss och vi behöver er. - Ja.
Jag behöver er inte. Inte min syster heller.
- Margaret, Margaret! - Vem ville du dölja hemligheten för?
- Mrs Wilcox. - Ni är fel läkare för min syster.
- Skicka bort honom, Henry. - Du måste lugna dig.
Hade du sagt nåt vettigt, skulle du få komma in. Men nej.
Du skulle besvära min syster i onödan.
Jag tillåter det inte, om jag så ska stå här hela dagen.
Inte nu, mr Mansbridge.
Och nu du, Henry. Gå härifrån, älskade.
Jag kommer att behöva dina råd sen.
Helen och jag stannar här.
Förlåt min ilska, men du måste gå.
Kom, mr Wilcox.
- Varför ska du dit alls? - Jag måste prata med Henry.
Det är hans hus, inte vårt.
- Charles kanske säger nej. - Vi frågar inte honom.
Jag är tillbaka före skymningen.
- Dolly vet inget. - Inte?
Margaret, är du här?
- Jag ordnar te. Mr Wilcox? - Nej, tack.
Tar du med dig babyn inomhus?
- Men bebisen förstår inget! - Vi vill vara ensamma.
Åh, det är jag som ska skickas bort.
Vi går in, gubben. Ja, det gör vi.
- Vill du ha nåt, Margaret? Mr Wilcox? - Inget just nu. Tack, Dolly.
- Sätt dig, du måste vara trött. - Tack. Jag mår bra.
- Är det som vi befarade? - Ja.
Kära du, det är problematiskt och vi måste tala i klarspråk.
Jag är ingen Bernard Shaw för vilken inget är helgat.
Vi är make och hustru, utan barn.
Jag är en världsvan man och du en exceptionell kvinna.
- Bar din syster nån vigselring? - Nej.
Jag förstår.
Jag måste fråga om förförarens namn.
Förföraren? Honom känner jag inte till.
- Vill hon inte säga det? - Jag frågade aldrig.
Så ovanligt. Det är i Helens intresse att vi agerar.
- Vilka är "vi"? - Charles ska hälsa på din bror.
- Det är onödigt. - Det är inte för sent än.
- Ska vi tvinga mannen? - Om det går.
Tänk om han redan är gift? Det har ju hänt.
I så fall ska han åka på stryk.
Och att Helen ska sova över i Howards End är inte tillrådligt.
Jag tar henne till London i morgon. Hon kan inte stanna här.
Hon ska till München tills barnet föds.
Jag vill bara att hon och jag får tillbringa en natt-
-bland våra saker innan hon reser.
- Kan vi få det? - Det går inte.
Sänker hennes tillstånd fastighetens värde?
Du glömmer dig, min kära. Jag tycker synd om Helen.
Jag ska göra allt jag kan, men jag kan inte låtsas att inget har hänt.
Det är min och en olycklig flickas önskan.
I morgon ska hon resa till Tyskland.
I kväll ber vi att få tillbringa en kväll i ditt tomma hus-
- som du inte bryr dig om, som har stått tomt i ett år.
Går det?
Tillåter du det?
Förlåter du henne? Som du hoppas bli förlåten?
Som du redan har förlåtits?
- Som jag har förlåtits? - Ja.
Jag har mina barn och minnet av Ruth att beakta.
Din syster får sova på hotellet.
Se till att hon lämnar mitt hus omedelbart.
Du nämnde mrs Wilcox. Det sker inte ofta.
- Som svar nämner jag mrs Bast. - Du är inte dig själv.
Du måste se sambandet! Du hade en älskarinna, jag förlät dig.
Helen hade en älskare, du driver bort henne. Det får vara nog.
Du har skämts bort länge nog. Hela ditt liv har du skämts bort.
Ingen har nånsin sagt vad du är.
Du är förvirrad, kriminellt förvirrad.
- Helen gjorde det som du har gjort. - Det är vitt skilda saker.
På vilket sätt? Du var otrogen mot mrs Wilcox, Helen mot sig själv.
Du är kvar i samhället, hon stöts ut.
Du har haft ett nöje. Hon kan dö.
Du var ensam! Du var ensam!
Har du fräckheten att tala om skillnader, Henry?
Ni har inte mitt tillstånd att sova i Howards End.
Jag skulle skjuta mannen. Eller gör det inget?
- Jo, mycket. - Ni döljer nåt.
När ni sågs senast, nämnde hon nåns namn? Ja eller nej?
Hon nämnde några vänner, paret Bast.
Jösses! En bröllopsgäst berättade om några tattare.
- Var hon inblandad med dem? - Förlåt?
Var det en man med? Har hon pratat om nån man?
Det är min syster, Wilcox.
Vad hon än har gjort, tillåter jag dig inte att köra över mig.
Jag förstår. Du känner till mannen.
De möttes i ert hem. Hon pratade om dem.
Jag vet inget mer om saken.
Vilken familj! Vilken familj! Gud hjälpe min stackars far.
- Blir vi inte vräkta före gryningen? - Nej då.
Jag hoppas inte det. Jag är så trött, Meg.
Men jag är lugn nu.
Jag ska aldrig rasa mot familjen Wilcox igen.
Jag förstår varför du gifte dig och du kommer att bli lycklig.
Min Helen.
Men stackars Leonard! Det var inte hans fel.
In i sista stund var vi mr Bast och miss Schlegel.
Jag var så ensam.
Jag vill aldrig mer se honom, även om det låter hemskt.
Han skulle ha fortsatt dyrka mig.
Åh, Meg! Så lite man vet!
Förutom mrs Wilcox är det ingen som förstår oss.
Kan jag göra nåt, sir?
Jag kan inte sova. Det är bäst att vi talas vid.
Det här kan inte tillåtas fortsätta.
Jag ska göra allt för Helen, men de måste lämna huset.
- Jag kan åka dit vid åtta. - Åtta eller tidigare. Inget våld.
Hallå, Len!
Hur är det, Len?
Hur är det, Jacky?
- Jag ska ut en stund. - Ut? Vad är klockan?
Det är tidigt. Du kan sova lite till.
Vi ses senare.
Jag insisterar på att ni ger er av! Folk får inte se er.
Vår familj är respekterad i byn. Om nån får se er...
Mr Bast!
Åh, är han här? Jag är inte förvånad.
Nu ska han åka på stryk!
- Mrs Wilcox, jag har gjort fel. - Nej! Charles!
- Var finns en käpp? - Charles! Nej, nej!
- Nej! - Helen, Helen!
Snälla, sluta!
Nej!
Leonard!
Leonard.
- Tack för att du kom. - Fick du mitt meddelande?
Meddelande?
Jag ska till Tyskland med min syster.
Jag måste berätta att jag stannar där permanent.
Jag kan inte förlåta dig och lämnar dig. Här är dina nycklar.
- Jag har nåt att berätta. - Jag vill inte höra.
Min syster kommer att må dåligt. Mitt liv är med henne nu.
- Vart ska ni? - Till München. Efter utredningen.
- Efter utredningen? - Ja.
Inser du var dess resultat kommer att bli?
Ja. Mr Bast var hjärtsjuk. Han hade inte många år kvar.
Det som hände orsakade det oundvikliga. Så sa läkaren.
Utredningen kommer att påvisa dråp.
Dråp. Det kan inte bli annat.
Jag har talat med polisen och domstolen.
Jag har använt allt mitt inflytande.
Charles hamnar i fängelse.
Jag vågar inte säga det till honom. Jag vet inte vad jag ska ta mig till.
Jag är förstörd, slut.
Men...
Jag önskar att Henry kunde njuta av dagen.
Så vackert väder och han sitter inomhus.
Det är jobbigt.
Är han sjuk, Meg? Jag förstår inte.
Inte sjuk. Evigt trött.
Han har arbetat hela sitt liv och inte lagt märke till nåt.
Såna människor kollapsar när de lägger märke till nåt.
Får jag berätta nåt, Meg?
- Jag gillar Henry. - Annat vore konstigt.
- Jag har inte gjort det! - Inte?
Jag hoppas att det varar, Meg.
Det kunde jag inte tro för två år sen.
- Du klarade allt, raring. - Jag?
Ja, fast du är för dum att förstå det.
Du plockade upp skärvorna och skapade oss ett hem.
Inser du inte att ditt liv är hjältemodigt?
Nej, raring. Så är det inte alls.
Jo!
- Åh, nu så. - Konklaven är slut. Jag går.
Min far frågar efter er. Ni vet nog vad saken gäller.
Ja, det vet jag.
Passar det alla?
Jag vill inte höra gnäll om orättvisa sen.
- Det måste passa oss. - Ursäkta mig, min son.
Säg till, så får du huset i stället.
- Vad ska jag göra med det i Afrika? - Du kanske måste komma hem.
Jag vill inte vara här då.
- Passar det dig, Evie? - Ja, far.
- Och dig, Dolly? - Utmärkt.
Charles vill inte ha huset åt pojkarna.
Han kan inte bo i den här delen av England.
Charles säger att vi bör byta namn.
Men Wilcox passar oss, jag vet inte vad vi skulle byta till.
Då lämnar jag Howards End till min fru.
Alla måste förstå det.
När jag är död, ska det inte uppstå avund och överraskning.
Min fru får inga pengar efter mig, enligt hennes egen önskan.
De ska delas upp mellan er.
Hon vill låta sin systerson på fältet ärva huset.
- Förstår alla det? - På fältet? Sluta!
Paul, du lovade.
- Adjö, min flicka. Oroa dig inte. - Adjö, far.
Så märkligt att mrs Wilcox ville lämna Howards End till Margaret-
-och nu får hon det, trots allt.
- Adjö. - Adjö.
Adjö, Dolly.
- Vi ses, far. - Adjö, min son.
Sköt om dig.
- Adjö, mrs Wilcox. - Adjö.
Kan du säga mig, Henry...
...vad som menades? Ville mrs Wilcox ge mig Howards End?
Ja, det ville hon.
Det är en gammal historia.
När hon var sjuk, var du så snäll mot henne-
- och hon ville ge dig nåt. Eftersom hon inte var sig själv-
- skrev hon "Howards End" på en bit papper.
Eftersom det inte var allvar, lade jag det åt sidan-
- utan att veta vad min Margaret skulle komma att betyda för mig.
Gjorde jag fel?
Nej, älskling.
Inget har gjorts fel.
Vad är det?
Här är de, äntligen!
Oj, jag är så ledsen, raring.
- Helen, vad är det? - Gräset växer som tokigt!
Vi har sett allt och det blir en fantastisk skörd!